Detta händer om 20 år på Smålandskusten

Jag sitter på min veranda och på höger sida grönskar växter som man förr i tiden träffade bara på Kanarieöarna. Verandan hänger på en seniorboende i smålandskusten, vattenytan har utplanat Österlen -  jag har accepterat uppvärmningen.

"Dina rynkor förskönar dig för varge vår som vi ses här ute", hör jag honnom säga - han sitter på balkongen lite snet högre upp till vänster. 
Jag ler tillbaka och säger:"Din scharm blir inte kantigare heller, och badbyxorna matchar bra till solstolen där uppe :-), skall vi doppa oss i Morgonsundet".

Innerst inne tänker jag : han skall minsan inte veta hur dåligt jag ser och varför jag vill inte använda galsögona, om han skulle fråga säger jag att det finns vänner till allting, dom läser för mig dom sminkar mig dom berättar det jag undrar över.
 
Medans vi sakta går ner till vattnet funderar jag och blir överraskat av upptäckten att jag som inte har velat se förfallet har en vän som till och med ser mina rynkor som vackra.

"Du -  är det tillåtet att fråga om du har någon livslöngn som du bär på?" frågar jag försiktigt.
Han stannade med en ryckning i ansiktsmusklerna.

Han ställde huvudet på snet och sin skarpa blick bakom tjocka glas riktat rätt in i  mina 'dimmiga' ögon:

"Förr trodde jag att lyckan innefattade allt i ens liv; det förflutna med sina erövringar, nu tiden med planerna för framtiden...
idag känner jag bara stunden som denna med dig som bästa av allt - har jag då levt i en löngn?"

Vi kramades och jag såg att världen gjorde en volt.